Autor: Ivan Kraus, 26. 02. 2007 (11658x shlédnuto)
Přinášíme vám druhý díl článku o přistání na sportovních padácích.
POPIS PŘISTÁNÍ NA JEDNOTLIVÝCH TYPECH VRCHLÍKŮ
1. Přistání na přesnostním vrchlíku (Parafoil 252, PF 282, Profil apod.)
U tohoto typu vrchlíku nedochází po zatažení řídiček k zásadnímu
ovlivnění svislé rychlosti, ale především k zastavení rychlosti
dopředné – viz obr. 1. Tato vlastnost je optimální pro korekci
sestupového úhlu pro soutěžní přesné přistání (na matraci). Výše
zmíněné vyfukování mezní vrstvy při obtékání vrchlíku společně s
tlustým profilem a ohýbáním velké části odtokové hrany při stažení
řídiček umožňuje velmi velký kritický úhel náběhu a téměř neznatelnou
hranici mezi klouzavým letem a přetažením bez hystereze. To vše jsou
vynikající vlastnosti pro přesnost přistání, ale poměrně nevýhodné pro
(měkké) přistávání mimo matraci. Fáze přechodový oblouk v podstatě
neexistuje, nemluvě o výdrži.
Vzhledem k vysoké propustnosti tkaniny dosahuje vrchlík velmi
nízkých hodnot součinitele vztlaku, svislá rychlost se dá pouze omezit,
což je za bezvětří velmi nepříjemné a případné přistání po větru je
poměrně nebezpečné.
Přesnostní přistání má v našich zemích velkou tradici se skvělými
sportovními výsledky. Jeho zvládnutí vyžaduje excelentní techniku
pilotáže a mnoho seskoků. Jedná se však o speciální činnost a proto
vzhledem k zaměření tohoto textu poskytnout základní orientaci v
problematice přistávání není dále rozváděno.
2. Přistání na školním padáku
Moderní školní vrchlíky s propustných tkanin výhodně kombinují
vlastnosti vrchlíků přesnostních (nezáludné vlastnosti při přetažení) a
vrchlíků středně výkonných s horním potahem z nepropustné tkaniny
(schopnost zastavit svislou rychlost letu). Plně vypuštěný vrchlík z
režimu rovnoměrného klouzání relativně malou rychlostí po plynulém
zatažením řídiček poměrně rychle malým přechodovým obloukem zastavuje
svislou rychlost, ale zároveň dochází k výraznému zabrzdění rychlosti
dopředné, takže po přechodovém oblouku ihned následuje dosednutí a
doběh – viz obr. 2:
Pilotní dovednost spočívá ve správném načasování stahování řídiček
ve správné výšce s ohledem na rychlost přízemního větru (obecně známé
pravidlo za bezvětří zahájit stahování výše a stahovat pomaleji). Při
správném provedení je svislá rychlost v okamžiku těsně před dosednutím
téměř nulová, vodorovná rychlost velmi malá. Po narychlení stažením za
přední popruh (popruhy) je vrchlík schopen výdrže s krátkým vodorovným
letem.
Při správně provedeném přistání nepředstavuje přistání mimo směr
větru velké problémy a riziko poranění. Tomuto přistání se odpovídá i
přistání na středně výkonném vrchlíku při nízkém plošném zatížení (méně
než cca 0,8 lb/sqft).
3. Přistání na středně výkonných vrchlících s horním potahem ZP a
přistání na výkonných vrchlících z nepropustné tkaniny bez narychlení.
Přistání se zahajuje přímým letem na plně vypuštěném vrchlíku. Ve
vhodné výšce se plynulým stahováním řídiček zahajuje středně velký
přechodový oblouk a po převedení do vodorovného letu se dalším
stahováním snižuje rychlost letu až do úplného zatažení řídiček, kdy
následuje dosednutí a doběh. Správně provedené přistání vykazuje
všechny zmíněné fáze přistání. Za bezvětří je nutné zahajovat
přechodový oblouk výše a se vzrůstají silou větru tuto výšku úměrně
snižovat a zároveň zvyšovat letovou rychlost při dosednutí, aby
rychlost vůči přistávací ploše nebyla záporná (couvání) – platí
samozřejmě pro přistání proti větru. Při silnějším větru fáze „výdrž“
obvykle vymizí. Při provádění tohoto typu přistání je nezbytné provádět
plynulé (ale včasné) korekce odchylek od ideálního tvaru přistávací
křivky a odchylek od přímého směru (včetně vyhýbání překážkám) při
přistání bokem k větru je nezbytné úměrně ke snižování rychlosti letu
natáčet vrchlík více proti větru, aby nedošlo k bočnímu snosu, důraz na
směrové korekce platí i pro přistání proti silnějšímu větru.
Při nácviku se nejprve zaměříme na správné provádění přechodového
oblouku, což je nejdůležitější fáze přistání, a na korekce závažných
chyb – viz obr. 3. Mezi závažné chyby patří odchylky od ideální
trajektorie: vysoké podrovnání spojené s rizikem pádu z velké výšky je
nezbytné včas opravit povolením a opětovný přitažením řídiček
(trajektorie 1), pozdě zahájené podrovnání zpravidla vede k nutnosti
výraznějšího zatažení řídiček s rizikem předčasného nárazu do země nebo
stoupání ve výdrži, které je nezbytné korigovat včasným povolením
řídiček a po převedení do mírného klesání opět korigovat přitažením
(trajektorie 2). Méně závažnou chybou je krátká výdrž s dosednutím na
vysoké rychlosti, což není tolik nebezpečné za předpokladu, že byl
správně proveden přechodový oblouk (trajektorie 3). Na provedení
správné výdrže se zaměříme až když dosáhneme správně načasovaného a
provedeného přechodového oblouku při každém přistání. Přistání včetně
opravy chyb provádíme zásadně plynulými netrhavými pohyby řídiček. Pro
nácvik je vhodné řídit vrchlík i po dosednutí již od prvních seskoků na
cvičném padáku.
Tento způsob přistání je optimální při plošném zatížení vrchlíku s
horním potahem ZP cca 1,1 až 1,3lb/sqft, na vrchlíku výhradně z
nepropustných tkanin při plošném zatížení cca 1,3 až 1,5lb/sqft. Při
menších plošných zatíženích vrchlík často příliš rychle ztrácí
rychlost, výdrž je velmi krátká (trajektorie dle obr. 2.) a nelze
úspěšně provádět korekce od ideálního přistávacího profilu. Oproti
školnímu vrchlíku je však již rychlost přiblížení a s tím spojená
rychlost klesání výrazně vyšší, takže případné chyby v pilotáži, které
se nepodaří korigovat (např. vysoké podrovnání) mohou být nebezpečné.
Je mnoho pilotů, kteří přísným dodržováním doporučované strategie
postupného zvyšování plošného zatížení „zamrznou“ na poměrně malém
plošném zatížení, na kterém přistání bez narychlení není „ani ryba ani
rak“. Přistání je pro ně poměrně nepříjemné a obtížně proveditelné a k
dalšímu zvýšení zatížení se proto neodhodlají. V těchto případech
pomůže pouze individuální přístup, pomoc instruktora nebo kolegy,
nabízí se rozbor přistání pomocí videa. Přejít na o něco vyšší zatížení
může být řešením, ale pozor, ne vždy a ne pro všechny. Samozřejmostí
při přecházení na vyšší zatížení jsou ideální podmínky, plná
koncentrace, rozeskákanost, případně použití videa na rozbor prvních
seskoků atd.
Přistání z přímého letu bez narychlení v kombinaci s vrchlíkem z
nepropustných tkanin a zmíněným rozsahem zatížení lze doporučit
zkušeným skokanům s praxí, kteří provádějí pravidelně kolem jednoho sta
seskoků ročně. Přistání z přímého náletu bez narychlení lze relativně
bezpečně provádět na vrchlíku z nepropustných tkanin až do zatížení asi
1,6 až 1,7 lb/sqft.
4. Přistání s narychlením
Při přistání s narychlením se vrchlík k zásadní změně polohy těžiště
pilota vůči vrchlíku, využívá se kývnutí pilota pod vrchlíkem, řízení
řídičkami je u správně provedeného přistání pouze doplňkové pro drobné
korekce směru a v závěrečné fázi.
Narychlení se provádí buď v menším rozsahu stahováním obou předních
popruhů (při výuce), častěji stahováním jednoho z předních popruhů kdy
dojde k postupnému přechodu do letu v sestupné spirále ve které je
pilot a vrchlík vůči sobě téměř v horizontální poloze a pilot i vrchlík
směřují vysokou rychlostí k zemi. Po uvolnění staženého popruhu dojde
vlivem odporu vzduchu ke zpomalování vrchlíku oproti pilotovi a díky
tomu začne pilot vrchlík postupně předcházet a kývnutím se dostane
postupně do polohy pod vrchlíkem až do polohy před vrchlíkem. Při
správném provedení vrchlík sám samovolně provádí přechodový oblouk o
velkém poloměru a v nejnižším bodě, vlivem částečného poklesu
rychlosti, přejde samovolně do vodorovného letu nad zemí (výdrže),
přičemž je stále dosti vysokou setrvačností pilota nadále samovolně
zvyšován úhel náběhu vrchlíku, takže v okamžiku dosednutí (s účinnou
pomocí řídiček) vrchlík zpravidla dosahuje vyššího úhlu náběhu a tím i
součinitele vztlaku než při nenarychleném přistání – viz obr. 4. Tímto
způsobem je možné dosáhnout nižší rychlosti dosednutí při stejném
plošném zatížení nebo naopak je možné zvýšit plošné zatížení při stejné
rychlosti dosednutí.
Narychlení provedené ostrou zatáčkou po zatažení jedné z řídiček je
velmi nebezpečné s ohledem na relativně nízkou vstupní rychlost do
přechodového oblouku a jeho malý poloměr a s tím spojené riziko
přetažení na vysoké rychlosti.
Špatně provedené přistání s narychlením je velmi nebezpečné – viz
obr. 5. Při nízkém zahájení přechodového oblouku je nutné kromě
samovolného přechodu korigovat poloměr oblouku řídičkami. Pokud však
korekce řídičkami přesáhnou určitou (avšak obtížně odhadnutelnou) mez,
dojde vlivem velké odstředivé síly k nadměrnému přetížení vrchlíku, k
překročení kritického úhlu náběhu, které vede k přetažení na vysoké
rychlosti s nevyhnutelným katastrofickým nárazem do země – viz
trajektorie 1. Vrchlík v takové situaci nebude pokračovat po čekávané
obloukové dráze, ale bude prosedat přibližně v přímkové dráze ve směru
tečny v okamžiku odtržení až do nárazu do země. Situace je o to
komplikovanější, že k přetažení dojde náhle bez varování a bez možnosti
korekce ze strany pilota.
Při vysokém zahájení dojde k převedení do vodorovného letu v
nesprávné (velké) výšce nad přistávací plochou. Korekce poloměru
přechodového oblouku řídičkami je v tomto případě nemožná. Pokud je
však vrchlík ponechán vypuštěný, tak většinou po ukončení kývnutí
samovolně přejde do běžného režimu klouzání a obvykle je možné bez
problémů provést závěrečnou fázi přistání jako z přímého letu bez
narychlení, avšak u vysoce výkonných vrchlíků pouze s vážným nebezpečím
spočívajícím ve velmi vysoké dopředné rychlosti při dosednutí.
Výuka přistání z narychlením se začíná na k tomu určených středně
výkonných vrchlících s nízkým plošným zatížením (zpravidla ani není
možné převést vrchlík do vodorovného letu bez předchozího narychlení).
Pokud se skokan zvyklý léta přistávat přímým náletem při zatížení 1,4
lb/sqft rozhodne pro přistávání s narychlením, by měl zahájit nácvik
narychlování s vrchlíkem o výrazně nižším plošném zatížení za pomoci
specializovaného instruktora. Postupným zvyšováním dovedností se
přechází na výkonnější vrchlíky až po velmi výkonné vrchlíky s plošným
zatížením nad cca 1,7 lb/sqft určené výhradně pro přistání s
narychlením.
POZOR: Přistání s narychlením je specializovanou, (poměrně
rizikovou) sportovní disciplínou, při které dochází i u velmi zkušených
pilotů s mnoha tisíci seskoky k vážným i smrtelným zraněním.
Relativně bezpečné provádění narychlených přistání je spojeno se
stovkami seskoků ročně při naprosto nezbytném dodržováním pravidel a
pod vedením zkušených specializovaných instruktorů. Přistávací plocha
pro narychlená přistání by měla být vždy oddělená od přistávací plochy
běžných skokanů obdobně, jako se určuje zvláštní prostor pro přesnost
přistávání.
Další články autora:
Aerodynamika a Mechanika letu - MANTA nebo BOX?
Aerodynamika a Mechanika letu - Trekování
Aerodynamika a Mechanika letu - 7. díl
Aerodynamika a Mechanika letu - 6. díl
Aerodynamika a Mechanika letu - 5. díl
Aerodynamika a Mechanika letu - 4. díl
Aerodynamika a Mechanika letu - 3. díl
Aerodynamika a Mechanika letu - 2. díl
Aerodynamika a Mechanika letu - 1. díl
Přistání na sportovní padáku - 1. díl
Pouze registrovaní uživatelé mohou přidat komentář. Prosím přihlašte se nebo se zaregistrujte.. Powered by AkoComment Tweaked Special Edition v.1.4.6 AkoComment © Copyright 2004 by Arthur Konze - www.mamboportal.com All right reserved |